Det tidligere Jugoslavia:
Kommunismens fall førte til at undertrykte etniske, religiøse
og regionale rivaliseringer eksploderte og splittet et forent folk.
I krigene som fulgte ble forbrytelser mot menneskeheten begått,
som etnisk rensing, tortur, systematisk voldtekt og massemord.
Mange av krigsforbrytere som ble dømt av internasjonale domstoler
levde i mange år som flyktninger for å unngå å bli fanget.
Omsider ble alle tatt og stilt for retten...
...bortsett fra én.
Jeg har alltid prøvd å være en vanlig mann.
Du drukner dem. Vet du det?
I morgen kommer disse skjønnhetene til å bli søppel.
Du bør gi bort disse. Eier du ikke skam?
Grønnsaksmorder.
Reis deg opp.
Reis deg.
Og en avis. En avis og de druknede grønnsakene.
- Du må gå. - En avis, takk.
Vær så snill, general, gå herfra nå.
Bare ta dem. Vær så snill å gå.
Din skitne lille tyv!
Alle trenger en skurk. Krigsforbryter, rømling eller en ettersøkt.
Jeg avskyr merkelapper...
- Du mistet grønnsakene mine. - Ned.
Hvordan? Jeg er ikke en sirkusdverg.
Herregud, ta det rolig!
- Vi har snakket om gåturene dine. - Nå skjønner du hvorfor jeg tar dem.
- Det er for farlig. - Skaff meg en skikkelig sjåfør, da.
- General, jeg... - Du er pilot, Miro. Du kjører som ei dame.
- Hvor er Gani´c? - På ferie med familien.
Han kan kjøre. Ikke vondt ment, men jeg er litt lei av ansiktet ditt.
Ja, det er sant.
Moppen din kveler meg. Tovete som ei hunderumpe.
Jeg er lei av deg. Jeg har lyst til å se andre mennesker.
Forresten vet jeg hvor vi skal.
Jeg har sovet i ni senger på seks måneder, men bare en i denne retningen.
Ikke snakk om at jeg sover en natt til i helveteshullet til Tanovi´c.
Barna hans er fryktelige. Uhygieniske og uoppdragne.
- Si det til dem. - Vi flytter igjen.
- Hva? - Vi må forflytte oss.
- Hvem har vi her, da? - Ingen, general. Bare deg.
Eieren er en venn. Han har funnet et sted.
Min egen leilighet?
- For seks måneder, muligens lenger. - Takk Gud.
- Han møter oss gjerne... - Gi meg nøklene.
Det er ikke en kostskole. Gi meg nøklene. Jeg finner frem selv, takk.
- Vi ordner alle forsyninger. - Forsyninger...
Det viktigste.
- Hvem gjør innkjøpene? - Du trenger ikke...
Du er ubrukelig til handling. Be dem om å legge penger ved døra.
Ja?
- Fru Boškovi´c? - Nei, åpenbart ikke.
Ventet hun deg?
Er det derfor du låste deg inn i leiligheten min?
Og du er ...?
- Tanja. - Tanja?
Hushjelpen.
Fru Boškovi´c sa opp leieavtalen uten å si i fra til hushjelpen.
Veska, takk.
Og klærne.
Jeg liker ikke overraskelser.
Vær så snill.
Snu deg, vær så snill.
Sakte.
Ingen tatoveringer på din alder. Kjedelig. Har du ingen lidenskap?
Hvis du ikke har dekket dem til av en eller annen grunn.
Vennligst gå inn i dusjen og vask deg grundig.
Ikke vær redd, jeg blir ikke med deg inn.
Er det trykk i rørene?
Jeg antar at du vet hvor håndklærne er.
Hvor mye betalte hun deg?
Snille fru Boškovi´c. Hvor mye betalte hun deg?
500 i timen.
Jeg betaler deg mer.
Hvilke arbeidsoppgaver hadde du?
Rydding og vasking.
Vis meg hendene dine.
Hvor gammel er du?
26.
- Fikk foreldrene dine deg til å jobbe? - Foreldrene mine er døde.
Hvor ofte kommer du hit?
Til fru Boškovi´c.
En gang i uka, tirsdager.
Jeg trenger deg oftere enn det.
- Noen andre? Andre som du går til. - Ja.
Ikke nå lenger. Nå jobber du for meg.
Jeg trenger deg her på heltid.
En mann trenger en hushjelp.
Jeg... Takk, herre.
General...
- Men jeg skal nok gå nå. - Det går dessverre ikke.
For du har jo nøklene mine.
Så nå er jeg din...
...og du er min.
Min lille hemmelighet.
Vis meg ferdighetene dine.
Hvor begynner du?
Kjøkkenet, badet eller soverommet?
- Vinduer. Vinduene først. - Vinduene?
Utmerket. La oss sette i gang.
Kan jeg kle på meg?
Du skjelver på hånda.
Gjør jeg deg nervøs?
Du har ikke tatt hjørnene. Jeg håper at du går over dem igjen.
- Ikke så effektivt. Tre minutter per rute. - Jeg pleier ikke å gjøre det på tid.
Det burde du, for 500 dinarer i timen.
- Du lurte den gamle dama, eller hva? - Hun klagde ikke.
Hvem sin feil var det? Hun manglet lederskap.
Mine menn tok alltid til seg min konstruktive kritikk og forbedret seg.
Hva annet kan du enn å tåkelegge vinduer? Lage mat?
- Lage mat? - Ja. Tilberede måltider.
Nei, jeg kan ikke lage mat. Ingen har lært meg det.
Så synd.
- Jeg antar at du spiser mat. - Ja, det gjør jeg.
Da kan du lage mat til meg.
Først handler vi.
- Unnskyld, må du tisse? - Unnskyld?
- Ro deg ned, du er nervøs. - Burde ikke du være det?
Fordi jeg går ute blant folk? Du har ikke noe å være redd for.
Jeg er egentlig ikke her.
Akkurat nå gjemmer jeg meg i en fjellhytte.
Jeg går på ski i Nord-Slovenia, soler meg på den dalmatiske kysten,
gjeter sauer på en serbisk fjelltopp, skåler med Putin i Kiev og Moskva,
en venn av en venn sa at han så meg.
Jeg er overalt og ingen steder. Jeg er en myte.
De tilbød meg plastisk kirurgi tre ganger.
De ba meg om å forandre ansiktet mitt. Det hadde vært kriminelt.
De vet at de aldri kan ta meg. De er bare gjester i hjemmet vårt.
Dette er hjemmet vårt.
Vennene mine kaster bort tiden sin og passer på meg, de er ikke så tillitsfulle.
De er her nå.
Yugon, to kvartaler bak, uten bilskilt.
En svart Mini, rett frem til høyre.
De dør av nysgjerrighet.
Hvordan klarte han det så kjapt, med en så ung, tiltrekkende jente?
Kom. Jeg skal vise deg.
Løp!
Beklager, men det er alltid gøy.
Første leksjon: Royals, uten noe jævla filter.
- Røyker du fortsatt? - Så du vet noe om meg?
Hjertet er for stort. Det er deres tap.
Røyke? Gjett om jeg gjør!
Gamle Solovek, en av våre beste offiserer. Bare sigaretter kunne drepe den mannen.
Kjøp en avis.
Vær så snill, til sønnen min.
Selvfølgelig.
Tusen takk.
For denne fargen og formen kan vi utkjempe kriger.
En flott grønnsak, misbrukt av tyrkerne.
De koker bort alt av naturens godhet. De slakter kokekunsten sin.
Visste du det?
Les. Tredje avsnitt fra høyre hjørne.
Ikke tenk. Les.
Jeg...
Bare les ordene.
Jeg er sterkt dyslektisk, så hvis du ikke vil sitte her hele natten...
Sett i gang.
"EUs hovedmedlemmer forbereder seg og det internasjonale presset øker..."
Kaller du det å lese? Med innlevelse, gi det litt liv.
"Myndighetene erkjente i dag at deres medlemskapssøknad er truet"
av at de ikke har lykkes i å fange general...
Kunne de ikke brukt et annet bilde?
...anklaget for forbrytelser mot menneskeheten av retten i Haag
i forbindelse med massakren av tusenvis av stridsdyktige menn
"i krigens siste dager under hans ledelse."
"Myndighetene forsikrer at de gjør sitt ytterste
for å finne den militære lederen på flukt, som sannsynligvis er godt skjult."
Hallo, hallo!
De feigingene tør ikke å stå på egne ben. Se så godt skjult jeg er.
Som om de ikke betaler for alt!
"USA har offisielt økt belønningen til $10 millioner
for informasjon som bidrar til å ta generalen."
Kakerlakker burde ha angitt meg.
"Utskjelt internasjonalt, men noen landsmenn ser på ham som en helt."
"Til tross for landets voksende økonomiske isolasjon nekter regjeringen å anta
når generalen blir fanget og arrestert."
De bør sjekke kalenderne sine. Det kan nok ta noen år.
Gud forby at de blir tvunget til å ta en beslutning.
Hva slags land er dette? Bare høfligheter.
"Her har du lommepenger. Gå på rommet ditt nå."
Er det alt? Etter alt dette?
Du sier ingenting.
En generasjon av unge mennesker som ikke sier noe.
Ja vel...
Da får du være mitt tause vitne.
Jeg kommer aldri til å gjemme meg eller bli tatt til fange.
Leksjon to: Vi lager mat.
Fortsett, hushjelp.
Bondens fest.
Fire århundrer av liv og kultur i en og samme rett.
På mitt dødsleie skal jeg spise denne retten,
smake hjemmet mitt og være ferdig.
Hvordan skal du bli en passende brud?
Hvorfor antar du at jeg lager maten?
- Hvordan vet du at jeg ikke er gift? - På hendene dine.
- Jeg bruker ikke ring. - Ikke hvis du kler deg sånn.
Hva er galt med dette?
Ingenting som ikke kan ordnes.
Fortell meg om ditt 26 år lange liv. Høydepunktene, takk.
Første kapittel: Du ble født, selvfølgelig.
- Hvor? - Her.
I byen? En byjente, selvfølgelig.
Og foreldrene dine?
- Hvor kommer de fra? - Herfra.
Byfolk, de også. Beleilig.
Og familiene deres?
Familien din må stamme fra et sted. En landsby som bærer deres navn.
Jeg møtte aldri besteforeldrene mine.
Og foreldrene dine?
- Jeg fortalte deg det. - Ja, det gjorde du.
Hvordan gikk de bort?
I en bilulykke.
Sammen?
Så uheldig.
- Og ganske uvanlig. - Hvordan da?
Så dårlige sjåfører er vi ikke her. Noen fyllekjørere,
men begge to, uten videre.
Det er katastrofalt.
De etterlot deg alene.
- Hvor gammel var du? - 17.
Selvfølgelig. Gammel nok til å ta hånd om deg selv. Uavhengig.
Og skolen? Hvorfor går du ikke på skolen?
- Foreldrene mine døde. - Det er alltid et spørsmål om penger.
Og slik ble hushjelpen skapt.
Hva med venner?
- Ingen venner. - Jeg har ikke tid.
Fru Boškovi´c var virkelig en skikkelig slavedriver.
Og gutter?
Noen gutter må du ha hatt. En moden jente som deg.
Ingen gutter, venner eller familie. Tanja, min fåmælte hushjelp...
Du er like usynlig som meg.
Vi er spøkelser.
Leksjon tre:
Leksjon fire:
Fem, takk.
Utmerket, hushjelp.
Leksjon seks: Nummer seks er helt spesiell.
Nummer seks er kongekampen.
Den forteller hva du er bygd av.
Din indre glød og evne til å vise barmhjertighet.
Ingen militær jeg har møtt misliker det.
Napoleon elsket å spille flere spill samtidig med marskalkene sine.
Hvem tror du vant? Han var en kort jævel. Du er mye høyere enn ham.
Jeg spilte også mot fiendene mine. De respekterte meg for det.
Jeg vet hva du tenker. "De lot deg vinne, for ellers skjøt du dem."
Det er ikke sant. Vi spilte for å vinne.
Jeg respekterer mine motstandere, selv de NATO-jævlene.
Venn eller fiende, utfordre meg!
- Utfordre meg! - Jeg kan ikke.
- Hva? - Jeg kan ikke spille.
Prøv! Kjemp, for faen!
Ubrukelig! Det er det du er.
Stikk, hvis du ikke vil kjempe.
- Er du døv også? Stikk! - Lar du meg gå?
Er du gissel? Har du ikke lest at jeg ikke tar gisler?
Stikk! Så jeg slipper å se deg.
Jeg forventer at du kommer tilbake. Du er min nå.
Du er ubrukelig, men du er min.
Native Sons, morgendagens musikkgjester på den tradisjonsrike dansen.
Dørene åpner klokka 19.
Du kan virkelig ikke lage mat.
Fryktelig!
God morgen.
Du trenger den.
Hvem av oss er mest overrasket?
Hvilket valg har jeg?
Du kidnappet fru Boškovi´c. Jeg antar at du betaler kontant.
I går kveld stilte du ingen spørsmål. Ikke ett eneste.
Jeg vet om tusen journalister som ville kutte testiklene for det, men du...
Så dette er dagens ungdom? Fullstendig uinteressert.
Eller er det frykt? Er du redd for meg?
- Det angår ikke meg. - Mine handlinger...
Uansett... Er du ikke det minste nysgjerrig?
Ikke et snev?
Er han selve djevelen?
Det angår ikke meg..
Ingen spørsmål.
Du dømmer ikke.
Jeg vet ikke om jeg tror deg.
Du skjønner at jeg...
Jeg kan ikke unne meg slik luksus.
Jeg er gammel og jeg har spørsmål.
Jeg vil ha svar, hushjelp.
Vis meg livet ditt. Du har sett mitt, i all sin prakt. Nå er det din tur.
Livet til en byjente.
I dag er jeg eleven din.
Herregud, var vi noen gang så lite tiltalende?
- Hvem av dem var deg? Hvor er Tanja her? - Ingensteds.
Jeg gjemte meg i det tomme klasserommet, i andre etasje til lunsjen var ferdig.
- Gjemte deg? - Med en bok.
- Hvorfor? - Er du blind? Se på dem.
Du gjemte deg hver dag?
- Det er mange bøker. Du var smart. - For smart.
Hvorfor tror du at jeg gjemte meg?
Hvor ble historie skrevet? Hvor kysset du din første gutt?
Han kysset meg. Borte ved fontenen.
- Du kom frem fra gjemmestedet. - En taktisk feil. Jeg var tørst.
- Han begikk ikke den feilen igjen. - Hva het han?
Herr Antonovic.
Bibliotekaren.
- Svin. - Ja, det er dere.
Du har ikke bare kysset perverse bibliotekarer?
Nei.
- Du har aldri hatt en kjæreste, hva? - Definer ordet "kjæreste".
Noen å dele et måltid med mellom knullingen.
I en alder av 26... Dette må vi virkelig komme til bunns av.
Hvor blødde du for første gang?
I første etasje. På plassen min i klasserommet.
Jeg nektet å gå fra den. De måtte bære meg ut.
Var du ikke glad?
Herregud, hva dere menn fantaserer om. Absolutt ikke, det er fryktelig.
Datteren min fant meg i en bunker etter fem timer med øvelser.
En korporal løp ut med en felttelefon.
Etter fire radiooverføringer fant de meg. Krigen hadde nettopp begynt.
Der var hun. Den stemmen...
"Jeg kunne ikke finne mamma."
Mennene mine ble veldig fulle den dagen. De vet fortsatt ikke hvorfor.
Faren min tvang meg til å vaske stolen og beklage.
De fleste menn er livredde for unge jenter mysterier. Vettskremt.
Den ene dagen bader vi småjentene våre og dagen etter er døra lukket for godt.
Jeg tok henne med på handletur for å roe frykten min.
- Faren min ville heller ha dødd. - Så leit...
Hvordan skal man ellers løfte på sløret og kjenne deres uransakelige veier?
Vis meg hjemmet ditt.
Hjemmet ditt. Vær så snill, det er neste stopp.
Vet du hvor lenge det er siden en ung jente inviterte meg hjem?
Jeg inviterte deg ikke.
- Si at dette er midlertidig. - Det er det ikke.
- Fengselsceller har mer sjarme. - Det vet nok du.
Snu deg. Det er ingen dør.
Herregud...
- Kan du ikke henge opp et bilde? - Av hva?
Trenger jeg å si mer?
Ikke rart at du ikke har selskap. Kan jeg reparere den?
Til å være lesehest er biblioteket ditt ikke-eksisterende.
- Bøker tar bare opp plass. - Ja, og avslører hemmelighetene våre.
- Moren din ville ikke ha godkjent det. - Det gjorde hun aldri.
Jeg kveles. Jeg trenger en sigarett. Ta meg vekk herfra, hushjelp.
Gå, hushjelp.
Vær så god. Takk.
- Hvor gikk du? - Prøverommet bakerst.
Ta det og gå til kassa. Jeg har ikke noe mindre.
Jeg er kanskje usynlig, men la oss ikke friste skjebnen.
Gå nå.
Faren din hadde vært stolt.
Gled meg.
Skift, er du snill.
Ingenting som ikke kan ordnes.
- Hva gjør vi med disse nå? - Jo...
Vi løfter på sløret.
Menn er usynlige i nærvær av skjønnhet. Det får du se.
Jeg er redd alder går foran skjønnhet når blæren kaller.
Jeg kommer tilbake.
Det er bedre enn svinekjøtt, er det ikke?
Mine herrer, hushjelpen min.
Vennligst unnskyld oss.
Dette forklarer matlagingen.
Du er deres, ikke min.
Du er ingen hushjelp, med så dårlige ferdigheter.
Hvorfor?
De visste at du ikke ville ha beskyttelse hvis det ikke var på dine vilkår.
Det vi leste i avisa er sant. Løkken strammer seg.
Derfor sendte de deg.
- De trodde at jeg... - Snakk.
De trodde at jeg kunne holde deg borte fra gata.
Er du skuespiller eller hore? Selv om det er mulig å være begge deler.
Vis meg ferdighetene dine. Få se hvilken god hore de sendte.
Få se om du kan holde meg sysselsatt. La oss...
Hjertet mitt!
Nei. Nei!
Du kan ikke...
Jeg kan ikke hjelpe ham, men det kan du.
- Kardiomypati. Han har utvidet... - Jeg vet hva det er.
Gjør noe før han får infarkt. Du skal få ham på bena i kveld.
Du skal ikke si ett ord,
for Milo Begovi´c vil ikke at noen skal vite
at han bidro til å holde en ettersøkt krigsforbryter ved god helse.
Vet du hvor mange elskerinner Kamerat Tito hadde samtidig
da han var på topp, hvis du tilgir uttrykket?
Jeg leste det i en bok. 14 stykker.
14.
Jeg har aldri hatt noen, og jeg vil aldri skade deg.
Nei, det gjør du ikke.
- Det var en unnskyldning. - Jeg hørte hva du sa.
- Du kunne ha dødd i går. - Hushjelpen min hadde aldri tillatt det.
Du er min, tross alt.
Monogam og romantisk. Det går ikke opp, eller hva?
Min første tjenestetur i Italia...
Jeg var nygift og savnet kona mi, jeg ville sende brev fra skipet
så jeg la brevet i en konvolutt med adressen hennes på.
Så la jeg det i en flaske med ti dollar og ti sigaretter
til den som fant det og sendte det videre til henne.
Da vi hadde passert Messina-stredet
kastet jeg flaska på sjøen.
Hun mottok brevet tre uker senere, med ti dollar og ti sigaretter.
Man kan ikke annet enn å elske italienere.
Hvor er kona di nå?
Hvor enn jeg ikke er, åpenbart.
Hjemme, antar jeg. Jeg vet ikke lenger. Hun nekter å snakke med meg.
Vi er litt av et par.
Jeg kan ikke ha et forhold og du er for redd til å være i et.
La meg spare deg for flere år med terapi. Faren din er død og du gjemmer deg.
Et trist lærebokeksempel. Blunk så er du 60.
Men du vet allerede alt dette. Hvem prøver vi å lure?
Men du er full av overraskelser.
Du har ikke penis, har du vel?
Bare i går, da du innså at jeg trenger en barnevakt.
- Hvem lærte deg opp? - Du vet at jeg ikke kan si det.
- Er det så ille? - Vi vil ikke å gjøre det mer komplisert.
Vi?
Vi? Hvor gammel er du igjen?
- Eier de deg allerede? - Ingen eier meg.
Du velger å utslette livet ditt ved 26 for å skifte bleier på en mann.
- Alt for å tjene. - Tjene? Vi tjener oss selv. Punktum.
Er det slik du hevner foreldrene dine?
Bilulykke... Hva skjedde?
- Bilen ble bombet. - Bilen. Så den delen var sant.
De var med oss.
Og nå tar du deres plass.
Balansen er gjenopprettet og syklusen fortsetter, men til hvilken nytte?
- Hva er forhåpningene dine? - Forhåpninger?
En ung kvinne bytter ikke bort livet sitt bare for å unngå gutter.
Sikkerhet for folket vårt og at hjemmet vårt blir gjenreist.
Er det ikke dine forhåpninger?
- Vær forsiktig, jenta mi. - Jeg har det bra, takk.
Tror du at tjenesten din beskytter deg?
Aner du hva jeg har gjort for å tjene landet mitt?
- Jeg kan fortelle. - Det er ikke nødvendig.
Vil du ikke vite hva som kreves av oss for å utslette mennesker?
Hastigheten, omfanget.
Retten hadde rødmet hvis de fikk vite hvor feil deres anslag er.
La oss korrigere tallene.
For den tjenesten og hengivenheten...
...kan jeg bare forvente at landet mitt er evig takknemlig.
Denne flotte livsstilen.
Vær veldig forsiktig.
Og nå, hushjelp,
gjør meg en tjeneste og hjelp meg ut av denne jævla senga.
Hvordan fikk denne mannen slik en datter?
Jeg har en ting til deg. Jeg glemte det.
I stua. På gulvet.
Jeg syntes at jeg kjente igjen den i leiligheten din.
Den var din, ikke sant? Det var ikke et våpen?
Fra foreldrene dine, antar jeg.
Kan du?
- Jeg spiller ikke fremfor andre. - Du er ikke fremfor noen. Du er alene.
Jeg eksisterer ikke.
Vær så snill...
Eier du en bil?
Kanskje du er drosjesjåfør. Ingenting overrasker meg nå.
- Hvorfor trenger vi en bil? - For å kjøre en tur.
- Det er akkurat det de ikke vil. - Nettopp.
Hjertet ditt tåler ikke en runde til som i går.
"Løkka strammer til", som du sa. Det er ingen tid å miste.
Jeg er arbeidsgiveren din. Jeg har uttrykt mine ønsker.
Sørg for at det skjer, hushjelp.
Og hvor skal vi?
Du ville ha en bil.
Ja, og du tok Miro sin. Sjåføren min.
Han trenger den ikke nå. Kjør.
De samme steinene og bakkene. Forskjellige navn.
Du blir aldri kjent med ditt virkelige hjemland.
Etnisk oppdeling. Deres lille mørke hemmelighet.
Før alt dette brydde ingen seg om hvem naboen var.
Alt bare fungerte.
Så kom kartene frem og grensene ble tilfeldig trukket opp.
Plutselig ble vi etnisk oppdelt og rettet våpen mot hverandres hoder
og slåss om områder som vi ikke engang visste eksisterte.
Til slutt eliminerte vi...
Jeg eliminerte. Ikke ta ufortjent ære. Det kler deg ikke.
Var ikke slaget tapt da ordren ble gitt?
Ikke vær beskjeden. Jeg ga ordren!
Kom igjen, fullfør.
Det var massakren du ment, var det ikke?
Herregud, du er akkurat som datteren min. De ødela dere alle.
Massakre. Tallene er irrelevant. Det var en investering for fremtiden.
Hvordan våger du å dømme meg?
Døde foreldrene dine så du kan dømme mine handlinger?
- Jeg kan kaste deg ut her for forræderi. - De fikk aldri forklart det.
Du kaster deg uvitende inn i et oppdrag bare for å finne ut hvem du er.
Jeg stiller bare spørsmålet som alle unge her ikke forstår.
Jeg skylder dem ingenting.
De skylder meg. Dere alle!
Greit, kjør. Gjør nytte for deg.
Er du snill og si hvor vi skal?
Du er lesehesten, si det du.
Våren 1942 ble generalen født i en liten landsby som heter...
- Brusnica. - Bravo. Vi skal hjem.
- Helt ubeskyttet? - Jeg har jo hushjelpen min.
- Du har ikke vært tilbake der. - Nei, alt for farlig.
- Hvorfor akkurat nå? - Fordi jeg får skyss.
Jeg sa at kona mi er der, men jeg vet ikke om det er sant.
Kommunikasjon er det første krigsofferet. Det er nok bare en dårlig unnskyldning.
Da de første stridighetene brøt ut og jeg ble sendt nordover.
Datteren min hadde akkurat begynt på universitetet.
Da var det vanskelig å snakke med henne. Det hadde ingenting med kampene å gjøre.
Ungdommer vil ikke snakke med foreldrene sine.
Hvorfor skulle hun være annerledes?
Det eneste hun visste var det hun leste om meg i avisene.
Nyheter. Du er for ung til å huske da nyheter ble underholdning.
De snille og slemme.
Plutselig er alt en dårlig westernfilm, og alle ville ha en skurk.
Et melodrama på Dagsrevyen. Hurra, vi trenger en skurk!
Det handler om rollebesetning. Alt handler om det.
Og gjett hvem som spiller skurken?
Og alt det skal en ung kvinne måtte høre.
En god, ung kvinne skal måtte svelge det og overleve.
Selvmord?
De drepte henne. De tok henne-hver og en av dem.
Vesten, media, de skitne legosoldatene.
Så tok de over begravelsen hennes så jeg ikke kunne begrave datteren min.
Og det utilgivelige faktum at de tok ekteskapet mitt.
Så si meg, hva er mest tragisk? At vi verken vant eller tapte krigen,
eller at landets største helt, ti år senere, ikke lenger har noe hjem?
Ta til høyre her oppe.
Er du sulten?
Er du seriøs? Det er ikke åpent en gang.
Det er alltid åpent.
- Ser du ikke hvor vi er? - 20 km fra landsbyen min.
Takk.
Da jeg var ung visste den kvinnen om alt tullet jeg drev med.
På den veien, ved dette bordet.
Nå hadde hun aldri tilgitt meg.
De gode minnene dør først.
Unnskyld meg.
Vi kan ikke bli lenge her.
0642-646193.
Ja, lokalsamtale.
Hallo?
Takk.
- Nå drar vi tilbake. - Hva?
Vi kom hit, vi så.
- Bare kjør. - Nei, det er selvmord.
- Det er min rett. - Du har ingen rettigheter.
Du mistet dem for mange år siden. Du er en rømling. En byrde.
Du er her takket være lojale venner som risikerte sine liv og familier
for å beskytte deg og ta vare på deg,
mens du ikke har gjort annet enn dritt mot hver eneste av dem!
Jeg beklager alle tapene dine, men nå drar vi tilbake.
- Etterlat meg her. - Jeg kan ikke det.
Hvorfor ikke, hvis jeg er en sånn jævla byrde?
Tror du at de idiotene ville prøvd å ta meg her? Det er for opplagt.
Tanja, min kjære hushjelp...
Alt du ser her mistet jeg for mange år siden
da jeg tjente landet mitt.
Jeg ber ikke om medlidenhet. Jeg har ingenting igjen.
Hvilken skade det kan gjøre å la et spøkelse vandre?
Ned. Hold deg nede.
- Faen, hvordan gjør vi dette? - Gjør som jeg sier.
- Hva? - Jeg gir anvisninger, du kjører.
Kjør saktere.
Kjør rett frem. Butikken til venstre.
Gamle gubber henger utenfor. Snu der.
- Skal jeg svinge? - Høyre.
- Og så? - Rett frem.
Veien kommer til å sno seg. Sving.
Nå.
Huset til gamle Ganovi´c oppe til høyre.
Det er nok vaskedag.
I enden av gata, på hjørnet.
- Politistasjonen. - Faen ta...
Sving der.
- Vent. - Hva da?
Vi er nesten fremme.
Oppe til høyre.
- Kafeen med det grønne skiltet. - Kafeen?
En gammel fyllik på benken. Han sover nok nå.
- Er han borte? - Jeg ser ingenting. Det er tomt.
Hva skal jeg gjøre?
Stopp bilen.
Kom igjen nå.
Like over bakken. Kjør.
I enden av bakken. Parker der.
Fem minutter.
Fem minutter, så drar vi.
Du vet at du ikke kan gjøre det.
Ikke ta dette fra meg.
Skal jeg se på at det ender her?
Hvordan hjelper det henne?
Spør aldri en far om det.
Hun vet det.
Du blir i bilen.
Ikke rør deg med mindre jeg sier det. Forstått?
Er du gal?
Jeg vet. Jeg beklager.
Gi meg pistolen. Gi den til meg.
FANGET!
GENERAL OVERFØRT VED EU-MINISTERENS ANKOMST
Norske tekster: Anders Svendsen